Buck bodde i et stort hus i den solrike Santa Clara Valley.
I dommer Millers hus.
Huset hadde en grusoppkjørsel som slanget seg mellom vidstrakte plener, -
- under rekker med kneisende popler.
Alt dette var Bucks domene.
Her var han født, og her hadde han levd sine fire år.
God dag, Manuel.
Buck leste ikke aviser, ellers ville han ha visst at det var trøbbel i emning.
Ikke bare for ham, men for enhver hund med sterke muskler og varm pels -
- fra Puget Sound til San Diego.
Fordi gravende menn i det mørke Arktis hadde funnet et gult metall.
Og fordi dampskipsrederier og transportbyråer hausset opp funnet, -
- dro tusener til landet i nord. Disse menneskene trengte hunder.
De trengte store hunder med muskler til å dra tunge sleder, -
- og tjukk pels til beskyttelse mot kulden.
Buck fant seg rolig i repet. Han hadde lært å stole på mennesker han kjente, -
- og visste at de hadde en klokskap som overgikk hans egen.
Men da repet var i fremmede hender...
I to døgn verken åt eller drakk han.
Og i de to pinefulle dagene lagret han opp et raseri -
- som lovet ille for den første som røk uklar med ham.
Slipp ham ut.
Flink bisk.
Vær lydig, så går det bra.
Er du ulydig, denger jeg stridigheten ut av deg.
Buck var slått, men ikke knekket.
Han så at han ikke hadde en sjanse mot en mann med klubbe.
Klubba ble hans første føling med den primitive lov som hersket.
Her har du den du trenger. En stor, sterk en som heter Buck.
Stor er han, ja. Hvorfor eter han ikke?
Han furter. Han er hissig. Jeg måtte sette ham på plass.
Det er beste hunden min. Han vil trekke postsleden din til Dawson helt alene.
-300 dollar. -300?
-Ja. Han er verdt mer. -Det er mye penger.
Det er litt av en hund.
Jeg skal gi 300 dollar for ham, og for den viltre der borte.
Curly.
Avtale.
Neste morgen ble Buck og Curly ført ombord i Narwhal.
Båten seilte nordover fra Seattle, og krysset raskt den canadiske grensa.
Ferden gikk videre gjennom Queen Charlotte-stredet, -
- forbi Juneau, inn i Lynne-kanalen og til slutt opp til Dyea Beach.
Endelig en morgen stoppet propellen. Buck skjønte en forandring var i vente.
Dette er Buck.
Og Curly.
Ta dem med bort til leiren. Jeg henter posten.
Hold opp!
Her, Billee. Her, Buck.
Spitz.
Vær så god, Dave og Curly.
Nei, Spitz!
Det var fortjent, mente Buck. Dette var en ny mennesketype.
En mann som visste for mye om hunder til å la seg lure av hunder.
Som kurer og postbud for de canadiske myndigheter -
- var Perrault oppsatt på å skaffe seg best mulig hunder.
Og han var spesielt glad for å ha fått tak i Buck.
Vær så god.
-John, hvordan er det med deg? -Bare bra, Perrault. Og med deg?
Ålreit.
-Jeg har mye post til Dawson. -Jeg ser det.
-Hvordan er været på ruta nå? -Ganske ille.
Særlig ved Lake Bennett.
-Gjør noe. Få dem unna. -Vekk herfra!
Vekk!
Husj!
Så det var på det viset. Ingen nåde.
Ble du lagt i bakken, var du ferdig.
Buck skulle nok sørge for at han aldri ble lagt i bakken.
Spitz så uberørt på Curly.
I det øyeblikket hatet Buck ham bittert og dødelig.
Ha deg ut, Buck!
François.
Dette er Sol-Leks.
Hva er problemet?
Han er gammel og halvblind.
Han kan trekke en slede. Det er alt jeg bryr meg om.
Vel, Sol-Leks...
Ingen flere fine krager på deg, min venn.
Kom, Buck.
Flink bisk.
Vi må videre, François, ellers kommer vi aldri over fjellpassene.
Gå!
Det såret Buck å bli spent for som en hest, men han var for klok til å kny.
Han bet det i seg og gjorde sitt beste, men dette var noe nytt og rart.
Han var glad for å kunne dra.
Iveren til hundespannet forbauset ham, og den smittet over på ham.
Å slite seg fram i sporet syntes å være selve berettigelsen for deres eksistens.
Alt de levde for. Alt de fant noen glede i.
Vær så god, Dave.
Her, Spitz.
Kom igjen, Buck!
-Tjuver! -Hva er det?
-En av dem har stjålet baconet mitt. -Hvor la du det?
Det er det samme. De hadde ikke lov å ta det.
Nei, Buck ville ikke ha tatt det.
Det var deg, ikke sant? Tar jeg deg i det noen gang, skal du få angre!
Tjuveriet viste at Buck var skikket til å overleve i de harde omgivelsene.
Det viste at han kunne tilpasse seg til skiftende forhold.
Uten den evnen ville han lidd en rask og voldsom død.
Sørpå, der kjærlighet og fellesskap rådet, -
- var det greit å respektere privat eiendom og fine følelser.
Men nordpå, der klubbe og hoggtenner hersket, -
- var den en tåpe som gjorde regning med sånt.
Og den som tok hensyn til det, ville ikke komme noen vei.
Buck, du har lagd deg et reir, nå får du ligge i det.
Hold opp, Buck.
Vekk derfra, Spitz!
Neste dag tilbakela de 65 km, i et fint, hardpakket spor.
Men deretter måtte de i flere dager brøyte seg sitt eget spor.
De slet mer og brukte lengre tid.
Det var en hard dagsreise opp passet, gjennom tjukt snødrev.
Så over det store Chilckuk-vannskillet, som ligger mellom havet og Yukon-elva, -
- som en truende vokter over det triste, ensomme nord.
Pokker!
-Vi slår leir her. -Ja vel.
Du vil like dette. Stol på meg.
Skynd deg. Været blir verre.
Gå på! Kom igjen, Buck.
Du venner deg til dem. Buck, kom igjen.
Sånn ja, Buck. Du venner deg til dem.
Du er en raring, kamerat. Støvler til en hersens hund.
Hvordan er isen?
Skummel. Vi kan miste en halv dag, så her må du skjerpe deg.
Gå!
Her i Dawson var det andre hunder sørfra.
Hver natt kl 21, 24 og 3 samstemte de i en nattlig sang.
Et merkelig, uhyggelig kor som Buck med den største glede tok del i.
Sju dager etter at de kom til Dawson, la de i vei på Yukon-ruta.
Perrault hadde med viktigere post nå enn den han hadde levert.
Og nå grep stoltheten ham. Han ville gjøre årets rekordtur.
Hundene hadde tatt seg inn og var i god form etter en ukes hvile.
En god dagsreis, François.
Så løp, da.
Hva er det du gjør?
De må være lei av laks nå. Litt hare vil nok smake.
Du også.
Jeg hører dem.
La dem være. Godt å få litt fred og ro her.
Spitz hadde ikke en sjanse. Nåde var en dyd forbeholdt varmere klima.
Instinkt som lenge hadde ligget døde ble nå vekket i Buck.
Han ristet av seg flere generasjoner med temming.
Ser ut til å ha vært litt av en slåsskamp.
Pokker. Denne ruta er hard nok fra før. Og nå dette.
-Jeg er glad for at det er overstått. -Glad for at vi mistet en hund?
Buck er verdt to hunder.
Det vil gå fortere nå. Uten Spitz blir det ikke mer bråk.
Jeg håper du har rett.
Kom igjen, Sol-Leks! Jeg har en ny jobb til deg.
Buck, gå vekk!
Så du mener du skal ha plassen til Spitz.
Vekk! Sol-Leks skal være lederhund.
Bli!
Nå har jeg fått nok.
Buck, jeg skal lære deg hvor din plass er!
Pokker ta deg, Buck!
Buck, kom hit.
Hva gjør vi?
La oss gi Buck en sjanse. Han har slåss for den.
Ja vel, monsieur Perrault. Kanskje du har rett.
Det var en strabasiøs tur de hadde bak seg, og de begynte å bli slitne.
De hadde nå tilbakelagt 2900 km, og trukket sleden med seg hele veien.
Buck hadde kustus på de andre hundene og ledet dem videre, -
- selv om han også var veldig sliten.
Monsieur Perrault.
Ingen brukne bein.
-Sett ham tilbake i spannet. -Nei, han er for svak til å trekke.
Da vet du hva vi må gjøre.
Han kan komme seg igjen. Vi lar ham løpe bak.
Ja vel, la oss fortsette.
Kom igjen, Dave.
Gå!
Kom igjen, Dave. Du klarer det.
Vent!
Jeg skal gjøre det. Gå foran med hundene.
Gå!
Buck og alle de andre hundene visste hva som hadde skjedd bak trærne.
Og de visste at det var noe som også lett kunne skje med dem.
30 dager etter at posten hadde forlatt Dawson, trukket av Buck og spannet, -
- kom den fram i miserabel tilstand ; fillete og slitt.
Dyea. Takk og pris.
Dere er visst heldige som er i live. Synd dere må tilbake til Dawson.
Hva?
Ilpost til politiet der.
Vi kan ikke dra til Dawson nå.
Hundene er utslitt. De trenger en ukes hvile.
Beklager, dere er de eneste kurerene i byen.
Cyrus O'Neill har uthvilte hunder til salgs.
-Hva gjør jeg med hundene mine? -Selg dem.
Det kryr av søringer i Dyea. Halvparten skal kjøpe trekkhunder.
350. 400.
Stemmer det?
Takk, monsieur Evans.
La hundene få hvile godt ut. Det trenger de.
-Hvor er hundene? -Bli med meg.
Adjø, mine venner.
Du er en bra hund, Buck.
Au revoir, min venn.
Buck lyttet oppmerksomt til sine nye eiere mens de lastet på sleden.
De nedla stor iver i arbeidet, men manglet totalt planlegging.
-Nei, den må ligge øverst. -Ja vel, kjære.
Jeg ville ikke ta med teltet, var jeg dere.
Hvordan i all verden skulle vi klare oss uten telt?
-Det er snart vår. Dere klarer dere uten. -Takk for rådet.
-Tror du sleden bærer? -Hvorfor ikke?
Den virker litt topptung.
Kjøtere, jeg er deres nye herre, og jeg krever lydighet.
Opp.
Opp, sa jeg!
Jeg sa opp.
Late bikkje!
Hal, ikke vær brutal mot dem, ellers rører jeg meg ikke en meter.
Hundene må piskes for å få fart på dem. Bare spør de mennene.
De er helt utmattet. De kom nettopp inn. De trenger hvile.
Bare se på dem.
Den store her er lat.
-Hva heter han? -Buck.
-Opp, Buck! -Du er sprø!
Ikke si sånt til broren min.
Gjør det du mener må til.
Så så.
For en flink bisk.
Flytt deg, Mercedes. Vi må komme oss av gårde.
Yukon, her kommer vi!
Hal?
Gikk det bra?
Vi må bare ta av en del ting.
Er det varmt nok? Føler du deg bedre?
Nei. Hvordan kan jeg føle meg bedre når jeg måtte la tingene mine ligge igjen?
Vi skal finne så mye gull at jeg kan kjøpe hver kjole i Dawson til deg.
Bare ta det med ro. Med sju hunder kommer vi til å fly.
Dette er mye verre enn du sa, Charles.
Du trodde vel ikke det ville være lett å bli rik?
Alle om bord på gull-ekspressen.
Klar?
Gå, skabbete kjøtere!
Gå!
-Hva nå? -Kanskje jeg skal gå litt.
Gå på!
Hurra for Klondike!
Om dette er våren, er jeg glad vi slapp vinteren.
Et det dere klarer. Dere har fortjent det.
Hal, vi kom ikke særlig langt i dag.
Det var bra til å være første dagen. Særlig siden du satt på hele veien.
En kvinne kan ikke gå så langt på en dag.
Ikke vær sånn, kjære.
-Kanskje vi bør vise henne kartet. -Hun er din kone.
Jeg hører deg, Hal.
-Hva er i veien? -Vi har et problem.
-Trodde vi passerte Lake Bennett i går. -Nei, det var Lake Harris.
Stakkars, dere ser så slitne ut.
Hvis vi går denne veien, kommer vi inn på White Pass-ruta her, -
- og reduserer avstanden med en tredel.
I Dyea sa de at den ruta var farlig på denne årstiden.
-Ikke gi hundene for mye mat. -De må få igjen kreftene.
Vi slipper opp for hundemat før vi er halvveis.
Vi tar White Pass-ruta og kutter ned på hundenes rasjoner.
Buck følte at de to mennene og kvinnen ikke var til å stole på.
De visste ikke hvordan noen ting skulle gjøres.
Og etter hvert som dagene gikk, ble det tydelig at de ikke kunne lære.
Denne veien. Kom igjen.
Opp her, Buck!
Gå på!
Hjelp meg, Hal!
Jeg fryser!
Vekk med dem!
Hvordan kunne dere gå fra meg? Jeg holdt på å dø!
Hvor har du gjort av trugene?
De er der bak. Hent dem, om de er så dyrebare!
Charles, si til min søster at vi ikke er i Milwaukee, men midt i jævla Yukon.
Si til min bannende bror at jeg gjør så godt jeg kan.
Men jeg klarer ikke å gå lenger!
All tillært høflighet sørfra var nå skrelt av de tre.
En reise i Arktis ble for hard en virkelighet for dem.
Gå på!
Kom igjen!
Og fremst i hundespannet slet Buck seg fram som i et mareritt.
Stopp!
Hva er det?
-Se. -Å Gud!
-Hvordan kommer vi oss over? -Ikke få panikk.
Vi følger elva oppover til dit den er frosset til. Kom igjen!
Nei, stopp! For Guds skyld!
Ikke gjør det! Han er død.
Vi fortsetter.
Gå!
Hva vil han?
Jeg tror han prøver å si at han vil ha deg av sleden.
-Men jeg fryser. -Gå av, ellers kommer vi ingen vei.
Jeg ville ikke være med og lete etter gull.
Jeg ble bare med for å være hos deg, fordi jeg elsket deg, og nå er alt ødelagt.
Gå!
Det var vår, men verken hunder eller mennesker la merke til det.
Overalt sildret det vann. Naturen tødde opp.
Yukon prøvde å presse løs isen som trykket den ned.
Tynne isflak tumlet nedover elva. Og midt i dette våknende, våryre liv, -
- gjennom bruset fra den flomstore elva, som vandrende inn i døden, -
- kom de to mennene, kvinnen og hundene -
- ravende inn i John Thorntons leir ved utløpet til White River.
Takk og pris!
Vi går oppover elva på leting etter et sted vi kan gå over på isen.
Isen er i ferd med å gå, så det er ikke trygt.
Når vi er kommet så langt, finner vi nok et sted å krysse den.
-Dere ser blåfrosne ut. -Nei.
Vi klarer oss fint.
Opp!
Opp med deg, Buck. Vi må videre.
Kom igjen, Buck.
Se på meg. Opp, sa jeg!
Buck, opp!
Hør på meg, Buck. Jeg sier opp!
Som de andre hundene var Buck såvidt i stand til å stå på beina.
Men i motsetning til dem hadde han bestemt seg for ikke å reise seg.
Han følte at en katastrofe var nær, der ute på isen, -
- dit herren hans prøvde å drive ham.
Denne bikkja er ferdig.
-Gi meg geværet, Charles. -Nei, Hal.
-Gi meg det hersens geværet! -Nei!
Skyter du hunden, skyter jeg deg. Forstått?
Det er min hund. Pass dine egne saker.
Bare ta ham. Han er nesten død likevel.
La oss gå videre. Kom igjen.
La oss gå.
Få se på deg.
John Thorntons undersøkelse avslørte en utsultet hund med noen skrubbsår.
Sleden var alt flere hundre meter unna.
For noen idioter.
Vil du ha?
Kom igjen.
Hjelp!
Da John Thornton forfrøs føttene i desember, -
- stelte vennene Hans og Pete godt med ham før de forlot ham.
Selv dro de oppover elva med skinn til Dawson.
Thornton var ennå svak da han reddet Buck.
Men det stadig varmere været hadde nå styrket ham.
Her ved elvebredden, i disse stadig lengre vårdagene, -
- lå Buck bedagelig og lyttet til fuglesang og naturens sus, -
- og fikk langsomt kreftene tilbake.
Og en dag bestemte han seg for å stole på John Thornton.
Hei. Hvor har du vært?
Etter rekonvalesensen begynte en helt ny tilværelse for Buck.
For første gang opplevde han ekte, lidenskapelig kjærlighet.
Noe sånt hadde han aldri hatt sørpå. Der var det statelige, verdige vennskap.
Dette var en feberhet, brennende, utslettende, vill og gal kjærlighet -
- som John Thornton hadde vekket. Mannen hadde reddet livet hans.
Det gikk lang tid før Buck slapp Thornton av syne.
Da han kom nordover hadde han fryktet at han ikke ville få en fast herre her.
Han var redd for at også Thornton skulle forsvinne ut av livet hans.
Til tross for den glødende kjærligheten Buck nærte til John Thornton, -
- slet også de primitive følelsene i ham, de som var blitt vekket her i nord.
For hver dag fjernet han seg mer fra mennesker og menneskers krav.
Dypt inne fra skogen lød det et kall.
Og hver gang Buck hørte det kallet, så mystisk, spennende og lokkende, -
- hadde han lyst til å snu ryggen til den hardtrampede leirplassen, -
- og bare styrte inn i skogen. Han visste ikke hvor eller hvorfor.
Men når han kom inn i skogens skygge, inn på den myke, uberørte jordbunnen, -
- trakk kjærligheten til John Thornton ham tilbake igjen.
Det var kun Thornton som holdt ham der. Ellers var menneskeheten intet.
Rekonvalesensen var over. Ved et farlig stryk i elva -
- gikk Thorntons partnere Hans og Pete langs elvebredden med et tau.
De skulle veilede Thornton i båten, som var lastet med skinn de skulle selge.
-Pete! -Kom igjen, Hans!
Hold ut!
Kom her, Buck.
Hold ut, Thornton!
Gå og hent ham, Buck.
Dra!
John.
Det er Hans.
Han klarer seg.
-Går det bra? -Jeg kunne trenge en støyt whiskey.
Nå jukser du ikke igjen.
Bare la være å hilse du, John.
Hvordan er det med deg?
-Er du blitt rik nå? -Nei.
Jeg ser bare sånn ut.
Hvem er vennen din?
Det er partneren min.
-Det der er en fin hund. -John, hitover.
Unnskyld oss.
Han ser sterk ut.
Jeg har en hund som kan trekke en slede på 225 kilo.
Min Dougan kan trekke en på 275 kilo.
Min Buck kan trekke 365 kilo.
Trekke 365 kilo 30 meter?
Og trekke den 30 meter.
Det skulle jeg likt å se.
Jeg vedder 1000 dollar i gullstøv på at han ikke klarer det.
Bli.
Jeg vet jeg kan vinne det veddemålet. Kan du låne meg 1000 dollar?
Jeg har en slede utenfor.
Kan du hjelpe meg?
Greit!
Odds 2-1 på at Thorntons hund ikke klarer det.
I den dype gjørma burde han få 3-1.
Jeg tar 3-1 i odds, og jeg satser 1000 dollar til.
Flere som satser på den oddsen?
-Har du mer penger? -Det er alt vi har.
Buck tredobler dem for oss.
John, jeg satser pengene mine på deg.
200 dollar til.
Mot mine 600. Greit.
Klar dette for meg. Ikke svikt meg.
Kom igjen!
Kom igjen, du klarer det!
Du klarer det! Kom igjen!
Kom igjen.
Kom igjen, trekk!
Ja, kom igjen!
-Jeg gir deg 1000... 1200 dollar for den! -Hunden er ikke til salgs.
Din andel, pluss 150 dollar.
Takk for hjelpen.
Når drar du?
Ganske snart.
Kan du ikke tenke på det? Du kan jo sove på det.
Maggie.
Hvorfor må du gjøre det så vanskelig for meg?
Da Buck tjente 1600 dollar på fem minutter til John Thornton, -
- gjorde han det mulig for sin herre å betale en del gjeld, -
- og deretter reise inn i landet på leting etter en legendarisk, tapt gruve -
- som det hadde gått gjetord om så lenge det hadde vært folk der.
Mange hadde lett etter den, få hadde funnet den.
Og mange hadde aldri vendt tilbake fra sin søken.
-Far vel. -Lykke til.
I begy nnelsen hadde det ligget, en gammel, falleferdig hytte der.
Det hadde døende menn sverget på. Hytta markerte hvor gruven lå.
De hadde underbygget sin beretning med gullklumper ingen hadde sett maken til.
John Thornton krevde lite av mennesker og natur. Han var ikke redd ødemarken.
Med en sekk salt og ei rifle kunne han begi seg ut i villmarken -
- og farte rundt hvor han lystet, så lenge han lystet.
Dette var indianerland, og som en indianer tok han seg god tid.
Han jaktet og fisket det han spiste underveis på ferden.
Der han lå ved siden av Thornton, døsende i varmen, -
- begynte uimotståelige impulser å ta overhånd hos Buck.
La meg se...
Måneder kom og gikk. Og til slutt fant de, -
- nei, ingen hytte, men en liten gruve i en bred dal.
Da avsluttet de letingen.
Kallet fra skogen var der ennå.
Det fylte Buck med uro og en merkelig lengsel.
Han merket den sterke dragningen mot noe han ikke visste hva var.
Han fulgte kallet og løp inn i skogen i det disige morgen-tusmørket, -
- på søken etter det mystiske som kalte på ham.
Der er du. Det er på tide med frokost.
Fra skogen kom kallet, -
- klarere og tydeligere enn noen gang. Et langtrukket ul, -
- likt, men likevel ulikt de lyder hunder lager.
Og det lød kjent, som en lyd han hadde hørt før.
Buck var overlykkelig. Han visste at endelig fulgte han kallet.
Sammen med sin skogens bror løp han mot dit kallet kom fra.
Han hadde gjort dette før, i en fjern, vag fortid.
Og nå gjorde han det igjen.
Så husket Buck John Thornton.
Om du tror du får sove her, tar du stygt feil.
Kom deg ut.
Buck forlot aldri leiren, slapp aldri Thornton av syne.
Men etter en stund overfalt rastløsheten ham igjen.
Han var vill, og kom inn fra villmarken for å sitte ved John Thorntons leirbål.
Og han ble hjemsøkt av minnet om sin ville bror.
Atter vandret han inn i skogen, men hans ville bror var ikke å se.
Det er ikke gull her.
Vi drar hjem i morgen.
Vi gir oss for dagen.
Buck hadde vært lærenem. Han måtte herske eller bli hersket over.
Å vise nåde var et svakhetstegn.
Nåde fantes ikke i villmarken. Det ble feilaktig tatt for frykt.
Og slike misforståelser førte til død.
Drep eller bli drept, et eller bli ett; det var loven.
Buck!
Ja!
Nå er vi rike.
La meg se...
Buck?
Buck...
Buck sørget ved Thorntons lik. Døden er et opphør av bevegelse, -
- der livet ebber ut, og vekk fra de levende han kjente.
Så han visste John Thornton var død.
Det etterlot seg et savn i ham, som minnet om sult.
Et savn som naget og naget, og som mat ikke kunne fylle.
Natta falt på. Buck lå dyster og sørgende ved elvebredden, -
- da han ble var et nytt liv i skogen.
Det var kallet, mer forlokkende og fristende enn noen gang før.
Og som aldri før var han rede til å følge det.
John Thornton var død. Det siste båndet var brutt.
Han var ikke lenger knyttet til mennesker og menneskers krav.
Her kan godt fortellingen om Buck ende.
Det gikk ikke mange år før yeehat- indianerne la merke til en ny ulveart.
Ulver som hadde brune flekker på hodet og rundt kjeften, -
- med et gyllent parti på brystet.
Og yeehat'ene forteller om en spøkelseshund i ulveflokken.
De er redd denne hunden, fordi den er listigere enn dem.
Den stjeler fra leirene dere om vinteren, røver fellene deres, -
- dreper hundene deres og trosser de modigste jegerne deres.
Og det fins en spesiell dal som de aldri våger seg inn i.
Når de lange vinternettene faller på, og ulvene forfølger sitt bytte, -
- kan hunden ses fremst i flokken i det bleke månelyset, -
- i voldsomme byks foran de andre.
Fra den voldsomme strupen lyder et ul, der han synger denne nye verdens sang.
Ulveflokkens sang.